МІФОПОЕТИКА ХРИСТИЯНСЬКОГО ІМЕНІ - ЮРІЙ , Михайло; ХРИСТАН, Назар (ГУМАНІТАРНІ СТУДІЇ : ІСТОРІЯ ТА ПЕДАГОГІКА, 2026)
У статті йдеться про міфопоетику християнського імені, яка пов’язана з сакральним змістом імені як частини духовної сутності людини, її долі та призначення, а також із асоціацією імені зі святим покровителем, який стає духовним захисником і оберегом. Ім’я, отримане при хрещенні, вважається святим, і його таємницю необхідно берегти від сторонніх, щоб уникнути «знецінення» і використання в недобрих справах. Ім’я не тільки визначало місце людини в давньоруському християнському суспільстві, але й виступало символом і результатом освоєння нею світу. Тому у свідомості людини ранньохристиянського суспільства ім’я займало основне місце, оскільки воно виступало одночасно і як символ, що уособлює емоційно-ціннісний і цілісний образ явища, і як символ, що моделює засвоєний світ, ідеально тотожний йому. Саме в імені, за логікою міфологічного мислення, можлива символізація всього засвоєного світу або його значної частини. Пізнати ім’я означало отримати владу над його власником, тому що з отриманням імені людина стає істотою, яка може бути названа, пізнана. На думку П. Флоренського, найбільшою магічною силою володіють власні імена. У статті підкреслюється також, що в давній Русі християнське ім’я символізувало приналежність до християнської конфесії та було частиною «містичної» функції, визначаючи зв’язок людини з небесним покровителем. Існувала система двоіменності, коли людина мала «пряме» (непублічне) християнське ім’я, що давалося відповідно до свят. Тобто ім’я співвідносилося з святим, пам’ять якого визначалася в день народження, що наділяло людину небесним захистом і покровительством. Інше ім’я – це «публічне» (основне) – традиційне або династичне.