ПРОТИСТОЯННЯ СУБ’ЄКТІВ УКРАЇНСЬКОГО ВИЗВОЛЬНОГО РУХУ З ДЕРЖАВНИМИ ТА КАРАЛЬНО-СИЛОВИМИ ОРГАНАМИ СРСР У 1945 РОЦІ: ВІЗІЇ СУЧАСНИХ НАУКОВЦІВ - УХАЧ, Василь (ГУМАНІТАРНІ СТУДІЇ : ІСТОРІЯ ТА ПЕДАГОГІКА, 2026)
Мета статті полягає у спробі комплексного аналізу вивчення сучасною вітчизняною історіографією збройного протистояння суб’єктів українського національно-визвольного руху з державними та карально-репресивними органами комуністичного радянського режиму в 1945 році. Методологія дослідження базується на принципах історизму, науковості, об’єктивності, системності. Застосовані методи аналізу та синтезу, узагальнення дозволили проаналізувати наукові напрацювання сучасних вітчизняних істориків у розкритті протистояння суб’єктів українського визвольного руху з радянським тоталітарним режимом та його карально-репресивними органами. Наукова новизна. На основі новітніх історичних досліджень проаналізовано теоретико-методологічні підходи до стану вивчення заявленої наукової теми; узагальнено напрацювання істориків у їх оцінці збройного боротьби ОУН(б), УПА з владними та силовими інституціями комуністичного режиму в 1945 році. Результати дослідження. За останні 20-25 років сучасною вітчизняною історичною наукою зроблено значний поступ у вивченні комплексу питань збройного протиборства державних та репресивно-силових структур СРСР з суб’єктами українського самостійницького руху. У безкомпромісному взаємопоборюванні, сторони використовували практично необмежений перелік форм та методів боротьби. Вітчизняні науковці суголосні у думці, що з метою побороти спротив збройного націоналістичного підпілля, відділів повстанської армії, комуністичний режим вдавався до використання комплексу «витончених» засобів боротьби, при цьому цинічно порушуючи права людини, діюче законодавство, застосовуючи невиправданих терор та репресії до цивільного населення західних земель України. Комуністичною пропагандою були посіяні на майбутні десятиліття ідеологічні стеоретипи, які роз’єднували українське суспільство. Водночас попри розширення тематичної палітру досліджень, бракує узагальнюючих, історико-аналітичних, на стику міждисциплінарних наук, з використанням новітнього методологічного інструментарію, праць, що дозволило б вивести на якісно новий рівень об’єктивну оцінку національно-визвольної боротьби в післявоєнний період, що є вкрай важливо у контексті державної політики комеморації.